Протягом усього XX століття етнічне питання було не тільки одним із вирішальних у міжнародній та внутрішній політиці Європи та світу, а й причиною регулярних конфліктів і навіть воєн.
Утім, здавалося, що розвиток міжнародного права після Другої світової війни, а також процес європейської та євроатлантичної інтеграції, зокрема після війн на Балканах, остаточно унеможливили використання етнічного фактора як приводу та причини для війни.
Перегляньте також:
- Тернопіль плаче: на війні загинув Герой Андрій Ігнатенко
- Міська рада Тернополя передає 162 дрони та мультикоптера нашим захисникам
Таке переконання утвердилося в Європі на початку 2000-х і протрималося до 2014-го року, коли Росія окупувала Крим та частину Донбасу.
Нова точка відліку. Зворотного?
Щоб виправдати порушення усіх можливих міжнародних норм і зобов’язань, Москва використала вісім років тому саме етнічний фактор – “захист росіян та російськомовних” від ефемерної загрози з боку “українських фашистів та нацистів”.
Російська агресія в Україні забрала життя уже понад 14 тисяч людей. І значну частину загиблих складають якраз росіяни та російськомовні, які захищали саме Україну на її східних кордонах.
Захищати, вбиваючи – звучить як божевілля.
Ще більш божевільними виглядають сьогоднішні намагання Росії і далі переконувати увесь світ у власній правоті та безневинності. А разом з тим – і в тому, що в Україні досі йде громадянська війна чи що російськомовні досі потребують захисту.
І це при тому, як слушно нещодавно зауважив відомий історик Тімоті Снайдер, що сьогодні росіяни і російськомовні в Україні з точки зору своїх прав та самореалізації почуваються у більшій безпеці, ніж росіяни в самій же Росії.
З одного боку, це доводять справи Навального чи ледь не будь-якого іншого російського опозиціонера. З іншого – історія 16-річної москвички Анастасії Шаботової, яка в 2019-му змінила російське громадянство на українське, стала триразовою чемпіонкою України з фігурного катання та виступила днями на Олімпійських іграх у Китаї під синьо-жовтим прапором, у вишиванці та під композицію “Щедрик”.
На жаль, цих травм вистачає в історії Європи. Свідченням того, що вони досі остаточно не загоєні, є хоча б результати опитування Pew Research Center за весну 2019 року. Згідно з ним жителі одразу кількох європейських країн, у тому числі членів НАТО, згодні, що частина території їхніх держав-сусідів належить їм.
До прикладу, в Угорщині це 67% опитаних, у Греції – 60%, Болгарії – 58%, навіть у Польщі – 48% (в Україні – 47%, але варто зважати власне на фактор анексії Криму та окупації частини Донбасу).
Ці вражаючі, на перший погляд, цифри навряд чи шокуватимуть, якщо бодай трохи зануритися в історію кожної з цих країн. І тоді радше виникне співчуття та емпатія, аніж страх перед загрозою реваншизму чи ревізіонізму. Адже сценарій, за якого будь-яка країна-член НАТО вчинить агресію проти іншої держави, сусіда, нагадує радше нічне жахіття, ніж реальність.
Але Росія робить усе, аби якомога більше людей повірили в можливість таких сценаріїв.
![](https://www.eurointegration.com.ua/project/2022/bridges/images/tild6365-3064-4632-b731-363630613366__1.jpg)
Мета – не тільки оживити старі історичні рани, а зіштовхнувши сусідів лобами, підірвати європейську та євроатлантичну єдність. У випадку з Україною – посварити її з західними сусідами, а відтак загальмувати рух Києва на захід, щоб залишити нас у своїй сфері впливів.
Тож не варто дивуватися, що саме українсько-угорським та українсько-польським відносинам приділяють таку велику увагу російські медіа.
Більше того, тільки за останні кілька місяців, одночасно зі стягненням безпрецедентної кількості російських військ під кордон з Україною, Москва організувала відразу кілька гібридних спецоперацій за вже згаданими напрямками.
Приклад №1 – “польський”. Під час останньої кібератаки на сайти державних органів України в середині січня хакери намагалися замаскуватися під поляків.
Про це свідчить красномовне послання, оприлюднене за підсумками атаки трьома мовами, причому з помилками: “Це Вам за ваше минуле, сьогодення і майбутнє. За Волинь, за ОУН УПА, за Галичину, за Полісся і за історичні землі”.
![](https://www.eurointegration.com.ua/project/2022/bridges/images/tild3062-3366-4438-b739-356633656136__2.jpg)
Тоді, у розпал українсько-угорської суперечки щодо закону про освіту, троє поляків підпалили офіс Товариства угорської культури Закарпаття в Ужгороді. Як зізналися вони на суді, їх найняв німецький журналіст Мануель Оксенрайтер, який близький до російського ультранаціоналіста Александра Дугіна та ультраправої партії “Альтернативи для Німеччини”.
Утім, це лише одна з численних провокацій на етнічному ґрунті, які сталися за останні роки та за бодай частиною з яких чітко простежуються почерк та мотиви російських спецслужб.
Приклад №2 – “угорський”. В середині осені 2021 року, ще коли Росія тільки починала стягувати свої війська до українського кордону,
1) Україна спробує помститися Угорщині за нову газову угоду з “Газпромом” шляхом тиску на угорську громаду, яка компактно проживає на Закарпатті;
2) Угорщина ухвалила рішення про передислокацію своїх військ з заходу на схід країни, до кордонів з Україною.
Брутальна інформаційна кампанія з відвертою участю російських спецслужб, зокрема через залучення таких ресурсів, як News-Front, Antifashist тощо, охопила одразу обидві країни – і український, і угорський інформаційний простір.
![](https://www.eurointegration.com.ua/project/2022/bridges/images/tild3734-3736-4665-b038-656134613535__3.jpg)
– Як російська пропаганда лякає фейками про угорські війська під кордоном з Україною;
– Російський фейк про військову напругу між Будапештом і Києвом “вкинули” і в угорський інформпростір;
– Як Росія знову вигадує загрозу військового зіткнення між Україною та Угорщиною.
![](https://www.eurointegration.com.ua/project/2022/bridges/images/tild6563-6638-4237-a561-616633643836__4.jpg)
А це веде до зміни поведінки та формування відповідної громадської думки.
Яскравим прикладом цього є результати іншого соціологічного дослідження Фонду “Демократичні ініціативи”, проведеного в Україні у листопаді 2021 року на замовлення Інституту Центральноєвропейської стратегії.
![](https://www.eurointegration.com.ua/project/2022/bridges/images/tild3438-3831-4532-a637-393831656137__5.jpg)
І це при тому, що в рамках цього ж всеукраїнського опитування 28,3% українців відповіли, що Угорщина ставиться до України дружньо, 39,1% — що нейтрально, і тільки 15,3% — що вороже.
До слова, за результатами схожого соцдослідження, проведеного у Румунії в березні 2021 року, 49,5% респондентів заявили, що політика Угорщини щодо Трансільванії спрямована на “відірвання” регіону. Трансільванія та угорська громада Румунії — це ще одна ціль російської системної дезінформації останніх років.
Це вкрай небезпечно, бо якраз досвід України, трагічна доля Криму та Донбасу показує, куди сьогодні може привести російська гра з етнічним питанням.
Відтак “мілітаризація” Росією етнічного питання в Європі вимагає не тільки зусиль кожної з країн, на які націлені ці гібридні зусилля Москви, а й колективної відповіді на цю загрозу, попри всі існуючі непорозуміння між країнами Центральної Європи.
директор Інституту Центральноєвропейської стратегії